Nepřirovnávejte nikoho k husám
Jiří Valtr
Na počátku toho zážitku bylo pozvání: Nechceš se jet podívat na husy? Já jedu zítra, pojeď se mnou, jestli můžeš! Měl jsem okamžitě na jazyku otázku: co na nich uvidím, ale přikývl jsem.
Nechtěl sem byt jak typické stréda z Horní Dolní, a tak jsem vylovil ze šteláře zaprášený Brehmův život zvířat a v něm mě nejvíc zaujala pasáž, jak někteří muži neoprávněně používají přirovnání nepříliš rozumných žen k husám. Když jsem tu knihu zavřel, poučky o pudech a páření ve mně neutkvěly, jak by se u běžného samce dalo předpokládat, zato jsem myslel na zneužívané přirovnání. Už se mi ale nechtělo znovu v knize listovat, a tak dodnes nevím, jestli Brehmovo konstatování o neoprávněném přirovnávání je lichotivé pro ženy anebo husy. To už ovšem předbíhám.
Dvacátého prvního dubna po ránu jsem tedy vyjel za husami. Po hodině jsme projeli vesničkou Tofield a po dalších pěti minutách jsme zastavili a šofér mi sdělil, že se jedná o Beaverhill Lake. Ve svém rodném městě jsem si kdysi hrával u Hloučely, kterou jsem v některých místech dokázal i přeskočit. Od té doby jsem však viděl i oceány, ale v mém podvědomí šířka vody s možností přeskočení zůstala jako měrná jednotka. Potoky, které jsem už nepřeskočil, byly široké, a potůčky překročitelné byly už zase úzké. Když jsme těch pět minut jeli a voda nekončila, řekl jsem - tato voda je velká. Krajan, který mě zasvěcoval do hus, mi sdělil, že to je jižní břeh jezera a ten že je nejužší. Pak jsem už byl potichu, neboť jedině co mě utiší, je kromě ministra vnitra mohutný přírodní úkaz, protože mi připadá, jako by mi tou mohutností hrozil.
Zastavili jsme, protože před námi zastavilo jiné auto, jehož šofér byl nám vodičem, a ten právě rozhodl jít k výhledu na husy pěšky. V tom mi kdosi dal do rukou dalekohled. Přiložil jsem ho k očím spíše z taktu, a najednou jsem spatřil hejno. Začal jsem se pozvolna pootáčet kolem své osy a hejno v dalekohledu nekončilo. Zase se to ve mně sevřelo. Kolik jich může být?, zeptal jsem se užasle. Tisíce, desetitisíce, kdo ví, řekl můj zasvěcovatel. Uvědomil jsem si, že pan Brehm také píše cosi o tahu. Četl jsem však ty jeho poznatky nepozorně, proto jsem se zeptal: Co se to na této planetě stalo, že někteří ptáci každý rok opouštějí pohostinnou krajinu a plahočí se z Floridy na Yukon, když tam by si mohli žít bez namáhavého přelétání. Chvíli bylo zaskočené ticho a pak kdosi řekl: Protože Yukon je jejich vlast. Zamyslel jsem se nad těmi slovy a začal je chápat jako politickou provokaci: Tak ty husy jsou rozumnější než my, lidé, hlesl jsem a ostatní to rozesmálo. Nevím proč.
Od zhlédnutí možná tisíců hus sveřepě pádících do své vlasti, jsem se zamyslel nad námi, emigranty: Proč v nás není podobná sveřepost? Protože vlastenecký pud je omámen zachtivavostí, řekla ve mně ta část mozku, jež je pořád žádoucí po nových informacích. Ale ta druhá, které stačí, s čím se narodila, si to nenechala líbit. Proč táhnout odněkud, kde se zelená, když se nelení? A už byly obě v sobě: Blbost! Domov je tam, kde lze důstojně žít. Ta část, která byla zvyklá neustále se dokrmovat, opáčila: Domov je tam, kde je hrob rodičů! A hrob rodičů je kořenem domova!
Asi bych se sám se sebou dohadoval dál, kdyby se mě šofér z auta předtím jedoucího před námi nezeptal, jak se má k světu krajanství v prérii. A ty copak nejsi zdejší, že se ptáš? Jsem, odpověděl bez váhání. Pár měsíců. Tak to je výborné, pomyslel jsem si já, už kdekým považován za starousedlíka. Vzmohl jsem se na odpověď: Naše krajanství se k světu nemá, protože se nedokáže ani domluvit, že by se dalo domluvit. Čerstvý přistěhovalec se uchechtl: Proto jsme jako národ dostali na Bílé hoře na prdýlky a budeme dostávat do té doby, než to pochopíme.

A zase husy, další hejno vlastenců. Opět mi kdosi vložil dalekohled do ruky a já znovu spatřil tu mohutnost. A jak jsem se tak na to množství díval, pokorně jsem hlesl: Vlastenectví je neporazitelná síla. Nejde oddělit od tvora a vítězit. Nevlastenectví je trápení, tudíž prohra.
Výhled na jezero byl označen nápisem Lakeview na podobném prkýnku, na jakém se v mé rodné zemi označoval na stavbách směr k latrinám, a v dáli husy na vodě přistávaly. Myšlenky o husách a emigrantech se ve mně srocovaly a krajané si vyprávěli o jiných krajanech, jak střílejí husy při úprku z yukonské vlasti před blížícím se mrazem. Najednou mě přepadla otázka: Kde jsi tedy doma, emigrante? Vyhnul jsem se odpovědi, protože kdosi zvolal: Oh, my God! Podíval jsem se automaticky na jezero a spatřil mnohatisícovou letku hus po startu. Znehybněl jsem tak, že i ústa, připravená vyslovit obdobný obdiv, jsem zapomněl zavřít. Hejno vykreslilo nad jezerem okruh a znovu přistálo na hladině. Žádná husa se s jinou nesrazila, žádná nevybočila - připomněly mi Strahov v šedesátém. Asi je vyrušil kojot, řekl zasvěceně muž, který mě na husy pozval, a já dodal: Nebo ministr financí, co se sere i do hus. Kdyby se hodilo u jezera zaplácat, byl bych poctěn dlouhotrvajícím potleskem jak Mistr Kubelík na Pražském jaru.
A nastal čas odchodu. Předtím jsem zaslechl, že husy táhnou pouze po ránu a navečer, po poledni nikdy. Protože jsem o husách věděl to málo, co jsem tu popsal, ohlížel jsem se jako jediný ještě i po vykročení, jestli nezahlédnu nové hejno. Marně.
Znovu došli na přetřes krajané, proč už v každém městě nemají kulturní dům, když je jich všude tolik usazených. Už se mi ale o tom nechtělo mluvit, proto jsem příkře řekl: Protože nejsou husy! Krajanka, která za čtyřicet tři leta emigrace poznala i éru, kdy krajané po odehrané operetě se sesedli, aby si pospolitě zazpívali netábornické, pardon, nesprosté písně, pokývala hlavou a dodala: That's all right.
Potkávali jsme další zájemce o husy. Bylo jich víc než nás, a mnozí byli vyzbrojeni masivními stojany s hvězdářskými dalekohledy, připomínající kulomety. Bylo mi těch lidí líto, když husy táhnou výhradně po ránu a navečer, a proto ze soucitu jsem každého pozdravil.
Už jsme viděli svoje auta na parkovišti, když najednou kdosi z protijdoucích nadšenců zvolal: Geese! Zvedl jsem oči a spatřil něco, čím bych nepohrdl spatřit ještě mnohokrát: Obzor od jihu na sever byl zaplněn jako staromák po Naganu. Bod na bodu. Vyptal jsem si dalekohled a spatřil sveřepost emigrantů vracejících se do své vlasti. Vzpomněl jsem si na pana Brehma a řekl nahlas, ať nikdo přede mnou nikoho nepřirovnává hanlivě k husám. Nezaslouží si to. Ty husy.